Сергій Ткачов
- Російський театр у
міжвоєнній Польщі [2]
[prev.
in:] Slavica Tarnopolensia 7, 2000; s. 117-131.
Дещо
іншою щодо акторів була думка
старости Тарнопольського
воєводства. Вона базувалась на
матеріалах спостереження за
російськими акторами з боку
поліції. Після ретельної перевірки
було встановлено, що «поза усяким
сумнівом члени трупи Валентинова і
Ферштенфельда-Борисова є
першорядними акторами. До втечі з
Росії їх змусили пануюче там
ставлення, які позбавляють їх
можливості існування. В цьому вони
пішли за прикладом всього
мистецького світу Росії, який на
цей час залишив цю країну, що
стогне під більшовицьким терором.
Після
перевірки… поліцією… я
переконався, що тільки бажання
отримати кращі умови існування
вигнало їх з Росії, що вони лояльно
налаштовані до польської держави і
вдячні польській владі за те, що
поставилась до них по-людськи.
У
цьому переконанні мене зміцнила й
обставина, що для боротьби з
існуючими недоліками, вони змушені
продавати надбані в кращі часи
коштовності, хутра і одяг, при
цього бережуть свою шляхетність і
виказують гідність духу, в надії на
краще.
Останнім
часом прибутки театру зменшились у
зв’язку зі зменшенням
відвідування вистав, сплатою за
залу, рекламу, виплати акторам і т.ін.
Дирекція вирішила відмовитись від
розташування в одному місті та
розпустити трупу. В зв’язку з цим
вони звернулися до мене за
дозволом скорочення їх побуту в
Тарнополі… Група з 8 осіб отримала
ангажемент російського театру в
Рівному, решта хочуть виїхати до
Львова або в інші міста з надією на
краще існування і можливість
ставити вистави. Вважаю, що немає
перешкод для цього… дозволяю
виїхати до Львова ансамблю в 2-х
групах і в Рівне, з отриманням
дозволу місцевої влади»[1].
Раніше
акторам трупи після завершення
виступів в Тарнополі було
запропоновано оселитися в Плоцьку.
Саме туди скеровували на поселення
тих, хто після втечі з радянської
Росії, отримував право «азилю» в
Польщі. В цей час актори дістали
запрошення на роботу від
директорів рівненських російських
театрів. Дирекція театру «Художественные
эскизы» в особах А. Данарова і Л. Зелінського
16 січня 1922 р. надіслали в
Тарнопіль лист наступного змісту:
«Милостивые государи Полина
Александровна Полипова, О. М. Урбан-Волковицкая,
А. Я. Ланина, Л. А. Росинская,
В. С. Горев, Л. А. Княжич, М. Л. Курский,
Е. Гороховский. Предлагаю Вам с
получением сего выехать в г. Ровно
в мой театр «Художественные эскизы»
на службу сроком с 25 января по 1
марта. Условия службы следующие: в
течении каждой недели 3 спектакля с
платой на каждого артиста по 3000
польских марок, квартиру. Что же
касается Гороховского как
администратора ему плата за
спектакль 2500 марок. С получением
сего благоволите телеграфировать
согласие и день выезда дабы я мог
Вас рекламировать. Сообщаю для
Вашего сведения, что театр «Художественные
эскизы» с большим успехом
гастролирует по Польше, от властей,
цензуры и прессы имеет ряд
похвальных отзывов. Пребываю в
ожидании Вашего скорого приезда,
если не прибудете к вышеуказанному
числу, принужден буду взять на Ваше
место других артистов. Зелинский»[2].
Для
переїзду в Рівне потрібна була
згода місцевого старости. А він не
погоджувався на приїзд до міста
восьми російських акторів, про що й
повідомив 21 січня 1922 р. своїх
колег у Плоцьку і Тарнополі[3].
Імена
акторів цієї трупи все ж таки
невдовзі можна було прочитати на
афішах рівненських театрів. У
середині лютого 1922 р. на вулицях
міста з’явилися повідомлення про
гастролі актора драми Одеського
міського театру Михайла Курського
за участю артистів Московського
театру Р. Борисова,
Петроградського — О. Дибчинської,
театру Соловцова — А. Морозової,
Одеського театру — А. Ланіної.
Починалися гастролі 24 лютого
виставою «Співець свого жалю» за п’єсою
Осипа Димова «Йошка-музикант»[4].
А наступного дня в місті відбувся
бал акторів і художників під
назвою «Широка масляниця». Місцева
богема до ранку розважалася в
театрі Зафрана. Розпорядник вечора
В. Карелін крім насиченої
мистецької програми пропонував
колегам закордонні вина,
шампанське і обов’язкові млинці[5].
Учасників балу було досить багато,
адже ж на той час у місті
перебували крім опереткової трупи
Зелінського, драматична трупа М. Наумова
і Дитятина, оперета Андрєєва-Трєльського.
Рівне невелике місто, тому часто
одні й ті самі актори
зустрічаються в списках різних
труп. Іноді навіть здається, що в
місті був один й той самий колектив,
тільки у нього мінялися директори.
Кінцем
січня 1922 р. директор театру «Художні
ескізи» Зелінський звернувся з
проханням до старости міста
перереєстровувати його колектив
під новою назвою «Театр музичної
комедії та оперети».[6]
Заява була подана в старостат
через тиждень після листа
директора до акторів
тернопільської трупи. Мабуть зміна
назви і невеличка реформація була
пов’язана саме з їх згодою
долучитися до рівненських колег.
Розширення діапазону виступів
завдяки акторам нових амплуа і
дозволив взяти гучну назву театру
музичної комедії та оперети.
Опереткова трупа Зелінського
складалася з прими Дезі-Дорн,
Пальмової, Глєбової, Стрільської,
Струнської, Григоровської, Краллі,
Ніжної. Краллі, вона ж Катерина
Вітте, виступала і з трупою П.
Андрєєва-Трєльського. Чоловічі
партії в театрі музкомедії
виконували Глєбов, Горєв,
Юровський, Завичев, Мірський, Росен,
Гороховський. Супроводжував
акторів оркестр у складі 14 чоловік.
У репертуарі театру були «Польська
кров», «Прекрасна Єлена», «Розлучена
жінка», «Цнотлива грішниця або ніч
в Мулен-Руж», «У хвилях пристрасті»,
«Суза». Остання річ пропонувалась
рівненським глядачам яко бенефіс
пані М. Дезі-Дорн, а для жіночої
публіки у бенефісі «Троянда із
Стамбула» виступав С. Глєбов[7].
Трупа закінчила свої лютневі
гастролі в місті концертом-виставою
«Демон», присвяченій пам’яті О. Г. Рубінштейна.
Співали сопрано О. Урбан-Волковицький,
мецо П. Росинська-Кустодієва,
баритон Лев Княжич[8].
Прошу зауважити, що вони ще
донедавна входили в «тарнопільську»
трупу опереткових акторів.
А
драматичні твори рівненчанам
пропонував театр М. Наумова і
Дитятина. В гастрольному
репертуарі були «Сім’я злочинця»,
«Співак свого жалю», «Той, що
отримує ляпас». Ці вистави також
змогли перед цим побачити глядачі
в Здолбунові та Корці.
Поки
у Рівному гастролювали актори
Зелінського і Наумова, ще один
театр музичної комедії Андрєєва-Трельського
на початку лютого виїхав у сусідні
повіти. В Здолбунові із 2 по 5 лютого
вони показали «Веселу вдову», «Графа
Люксембурга», «Коли зраджують
чоловіки», «Дві леді» і «Мій бебі»[9].
У заявці на лютий, яку подав
повітовому старості В. Карелін,
була зазначена ще сатира С. Білої
«Оголена анархістка», що мала
відбутися 9 лютого.[10]
Після Здолбунова цей колектив
поїхав до Корця, де давав вистави у
другій декаді березня.
Перший
місяць весни 1922 р. почався з
гастрольного виступу
петербурзьких акторів театрів
Сабурова на чолі з Вернером (Козляніновим)
і Pavillion des Paris з Леонідовим. Афіші
рясніли газетними відгуками з «Одесских
новостей», «Русского слова», «Петербургской
газеты», «Театра и искусства» про
акторський талант Вернера.[11]
Цей виступ у рівненському театрі
Зафрана організувала варшавська
концертно-театральна агенція «ART»
на запрошення Кареліна (Тахістова).
А через декілька днів ця сама сцена
була віддана балету. Перед від’їздом
у Румунію останні прощальні
гастролі давала прима-балерина
Анна Наркевич-Забойкіна. Вона
подарувала шанувальникам концерт-балет
у 3-х частинах, а на завершення
виконала «Польський марш
Собеського».[12]
Кінцем
листопада 1922 р. «Dziennik Wołyński»
сповістив про планований приїзд у
Рівне А.Пасхалової. Колишню
актрису театру Соловцова знали і
шанували в місті не тільки росіяни,
але й поляки-репатріанти, які
бачили її свого часу на київський
сцені. Пані Пасхалова на прохання
імпресаріо Кременецького
погодилась на гастрольну поїздку
на Волинь після двохрічної перерви.
Вона зіграла 30 і 31 листопада в
Рівному, а наступні вечори вийшла
на сцену луцького театру «Одеон». В
суботу (2 грудня) грала в драмі
Сургучова «Осіння скрипка», а в
неділю глядачі побачили її в «Дівчині
з фіалками» Щепкіної-Куперник.
Пані Пасхалова із собою на
гастролі привезла з Варшави не
тільки партнерів, але й декорації.
На її виставах у волинських містах
побувала майже вся місцева
інтелігенція і активісти
російської громади, адже пані
Пасхалова очолювала в столиці
Російський Червоний Хрест[13].
Крім
професійних театральних труп, що
мали концесію на розважальну
діяльність, в більших осередках
російської еміграції діяли
драматичні самодіяльні гуртки.
Одними з перших показали
аматорські вистави члени
Володимир-Волинського
доброчинного товариства. У липні
1924 р. вони у приміщенні
гарнізонного кінотеатру дали
двохактові вистави «Поза законом»
та «Позичена дружина». Але проти
очікувань прийшло дуже мало охочих
розважитись аматорським
мистецтвом[14].
У Рівному також був створений
драматичний гурток при РДТ. У січні
1929 року, як свідчить газета «Волинське
слово», його виступ з виставою
Перганінової «Пустоцвіт» був
поєднаний з сеансом відомого мага-гіпнотизера
проф. Мессінга. Тоді ж відбувся
дебют на рівненській сцені двох
нових членів гуртка: Таїрова та
Свєтгорської[15].
Театральний колектив та різні
самодіяльні групи провели цього
року в місті та повіті 41 виставу, а
на балах, вечорах було зібрано на
користь товариства 8112 злотих.
Благочинні
концерти були першою і основною
формою культурної діяльності
російської громади. Якщо в 1921-22
роках професійні російські актори
могли збирати повні зали глядачів
і повну касу, то з наступними
роками з різних причин це ставало
робити все важче. Це у серпні 1922 р.
улюбленець луцької публіки Федір
Бойко міг заспівати на концерті
тільки декілька пісень і потім
залишити сцену, посилаючись на
нездоров’я. А замість нього у «обшарпаному
притулку мистецтва» під назвою «Одеон»
вечір продовжувала співачка
познанської опери Галина Хорват.
Співала вона арії з французький,
польських, російських опер, але як
зазначили слухачі, робила вона це
тільки гарним голосом, без слів —
бо не знала їх[16].
Глядачі хоча нарікали на ці
недоречності, але залишались
задоволені і мали бажання прийти
на наступні імпрези. У жовтні 1924 р.
Валентині Фроловій вже
знадобились зусилля щоби у Луцьку
та Ківерцях відбулися концерти за
участю того самого Ф. Бойка Л. та
А. Колодних, В. Івановської.
Зібрані гроші були переказані
луцькому комітетові опіки над
емігрантами[17].
Через тиждень росіян запросили на
концерти М. Керновського і Марії
Трен у театрі Кронштейна [18].
Цей театр з апломбом називали
Большой театр Іллі Кронштейна в
Луцьку. А відкрився він 2 червня 1923 р.
виставою «Заміжжя Лоли» Генріха
Збежховського. Постановку
здійснили польські аматори. Про
відкриття театру в Луцьку
сповістили всі польські газети.
Після того, як з’ясувалося, що зал
театру, на який переробили колишню
сушарню, має чудову акустику, до
воєводського центру потяглися
гастролери з опер Варшави, Вільна,
краківської оперети. Місцевій
інтелігенції так сподобалось
бурхливе культурне життя цього
сезону, що під її тиском 5 серпня 1923 р.
влада прийняла рішення про
створення в Луцьку стаціонарного
польського театру[19]. Але відразу
набрати в трупу професіоналів не
вдалось, тому і надалі рівень
польських вистав не міг зрівнятися
з гастрольними колективами
російських театрів.
Не
відставали у розвагах від
воєводського центру і мешканці
Рожищ. Наступного дня, тобто 11
жовтня 1924 р., дорослі та малеча
поспішали до театру Горенштейна,
де проходили показові змагання з
французької боротьби і
англійського боксу. А щоби дати
змогу перепочити спортсменам і
щоби глядачі не нудьгували, їх
увазі пропонували сеанси білої
магії. Цей атракціон привіз до
Рожищ якійсь Петро Либок з Рівного[20].
Грудневими
вечорами 1924 р. у місцевому
театрі луцькі глядачі могли
подивитись чеховського «Дядю Ваню»
та «Віру Мірцеву» [21].
![](../images/back.gif) ![](../images/redarrow.gif)
[1]
Державний архів Тернопільської
області (далі — ДАТО). — Ф.231. — Оп.1.
— Спр.93. — С.73.
[2]
ДАТО. — Ф.231. — Оп.1. — Спр.93. — С.69.
[3]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.406. — С.194.
[4]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.406. — С.303.
[5]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.406. — С.338.
[6]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.410. — С.20.
[7]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.406. — С.238,
300.
[8]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.406. — С.340-345.
[9]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.406. — С.240,
333.
[10]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.410. — С.40
[11]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.410. — С.191.
[12]
ДАРО. — Ф.30. — Оп.18. — Спр.410. — С.289.
[13]
Dziennik Wołyński. — №176. — 1922.
[14]
Державний архів Волинської
області (далі — ДАВО). — Ф.46. — Оп.9.
— Спр.139. — С.1 (зв.).
[15]
Волынское слово,1929 г. — № 1378 от 29
января.
[16]
Głos Wołyński, 1922. — №33.
[17]
ДАВО. — Ф.46. — Оп.9. — Спр.149. — С.61.
[18]
ДАВО. — Ф.46. — Оп.9. — Спр.149. — С.38 (зв.).
[19]
Dziennik Wołyński. — №30. — 1923
[20]
ДАВО. — Ф.46. — Оп.9. — Спр.149. — С.49 (зв.).
[21]
ДАВО. — Ф.46. — Оп.9. — Спр.149. — С.54 (зв.).
|